Filmen blev restaureret i 2015 med støtte fra CNC-
- ud fra et 33-mm originalnegativ af Éclair Group og L.E. Diapason.
Da digital visning og restaurering hurtigt indtog filmverdenen-
- klagede Alain Resnais over, at respekten for gamle bøger-
-med slidte omslag og æselører-
- ikke også gælder gamle film og negativer.
Man har derfor foretaget en omhyggelig restaurering-
- for at bevare arkivbilledernes integritet.
Anvendte film- og billedarkiver:
Filmen er blevet til-
-med gavmild støtte fra:
Selv et fredfyldt landskab...
med kragernes flugt, høstakke og græsbrænde.
Selv en vej med biler, bønder og par-
- og en landsby med marked og klokketårne-
-kan føre til en koncentrationslejr.
Struthof, Oranienburg, Auschwitz, Neuengamme, Belsen-
- Ravensbrück og Dachau var kun navne på et kort.
Blodet er størknet, og stemmer tier. Kun et kamera filmer lejren.
Den jord, som fangerne betrådte, er nu overgroet med græs.
Der er ingen strøm i hegnene, og man hører kun vores skridt.
1933.
Maskineriet er gået i gang.
Nationen skulle være enstemmig.
Uden at strides går man i arbejde.
En kz-lejr bygges som et stadion eller et hotel.
Med entreprenører, pristilbud, konkurrence og penge under bordet.
Alle mulige stilarter godtages. Bjerghyttestil eller garagestil.
Japansk stil eller uden stil.
Arkitekterne tegner porte, som kun skal passeres én gang.
Den tyske arbejder Burger, den jødiske studerende Stern-
- købmanden Schmulski fra Krakow og gymnasieeleven Anette-
- lever deres liv uden at vide, at en plads allerede venter dem.
En dag bliver barakkerne færdige, og kun fangerne mangler.
Deporterede fra Warszawa...
fra Lódz, Prag, Bruxelles, Athen-
-Zagreb, Odessa og Rom.
Psykisk syge fra Pithiviers.
Opsamlingen fra Vel d'Hiv.
Modstandsfolk fra Compiègne.
Folk bliver grebet på fersk gerning eller arresteret tilfældigt-
-og vandrer mod lejren.
Anonyme tog med låste døre og hundrede deporterede per vogn.
Hverken nat eller dag, kun sult, tørst, luftmangel og galskab.
Enkelte breve smides ud og samles måske op.
Døden udvælger de første.
Næste udvælgelse sker ved ankomst i nat og tåge.
I dag skinner solen på samme spor. Vi følger dem langsomt.
Hvad søger vi? Spor efter de lig, som faldt ud af togene-
- eller efter dem, som faldt under stokkene på vej mod lejren-
- i lyset af projektørerne og røgen fra krematorierne-
-som en uhyggelig iscenesættelse.
Det første blik på lejren åbenbarede en anden verden.
Af såkaldte hygiejniske grunde blev de fornedrede fanger klædt af.
De blev glatbarberede og tatoverede-
- og tildelt et nummer i et stadig ubegribeligt hierarki.
De blev iført stribede dragter, hvor der kunne stå "Nacht und Nebel".
Politiske fanger bar en rød trekant og de kriminelle en grøn.
Disse tilhørte den højeste kategori.
Men over dem var der en kapo, som for det meste var en forbryder.
Endnu over dem stod en SS-mand, som man holdt afstand til-
- og øverst en lejrkommandant, som foregav ikke at kende til lejren.
Men hvem ville det?
Lejrene blev foragtede af nazisterne og ikke forstået af fangerne.
Vi forsøger selv med besvær at forstå ruinerne.
Træbarakker med treetagers køjesenge. Disse mørke gemmesteder-
- hvor man spiste i skjul, og hvor søvnen var en trussel.
Intet kan genskabe denne virkelighed, hvor frygten var konstant.
Mad og værdier blev gemt i madrassen, og tæppet sloges man om.
Der var angivelser, bandeord og ordrer på alle sprog.
SS-personalet foretog tit kontroller og uddelte straffe.
Af disse søvnløse sovesale i tegl er der kun det nøgne skelet tilbage.
Disse bygninger kunne være stalde, lader eller værksteder.
Lejren er blevet til en ødemark under en ligegyldig efterårshimmel.
Forestil jer nætter afbrudt af opråb, lusekontrol-
- og klaprende tænder. Man skal sove hurtigt.
Man vågner og leder efter stjålne genstande.
Der er morgenappel klokken fem.
Man tæller nattens døde-
- og et orkester spiller den daglige arbejdsmarch.
Sneen bliver hurtigt til frossent mudder.
Den hede augustsol giver tørst og dysenteri.
3.000 spaniere dør under bygningen af trappen til Mauthausens stenbrud.
Man slider i underjordiske fabrikker, indtil man forsvinder og dør.
De bærer kvindenavne som Dora eller Lora.
Men de mærkelige arbejdere på 30 kilo er upålidelige.
SS-personalet holder øje med dem-
- og inspicerer dem grundigt, inden de vender tilbage til lejren.
Rustikke skilte viser vejen.
Kapoen kan nu lave sit regnskab over de omkomne.
Fangerne liv og drømme styres af kun én ting: Mad. Suppe.
Hver skefuld er uvurderlig. Det er en dag mere at leve i.
Der går to til tre cigaretter for en skål suppe.
De svageste kan ikke forsvare sig mod tyvene.
De venter på, at mudderet og sneen tager dem-
- indtil de endelig lægger sig ned hvor som helst for at dø.
Latrinerne kaldes for Abort.
Folk kommer med oppustede maver op til otte gange per nat-
-på grund af suppen.
Det gælder om at undgå en beruset kapo i måneskinnet.
Man iagttager uroligt hinanden. Hvis der er blod, er døden nær.
Der sælges og købes varer og bliver begået mord.
Man hilser på hinanden og udveksler sladder og nyheder.
Man organiserer modstandsgrupper.
Der udvikles et samfund, som er formet af frygt.
Men intet kan overgå SS-personalets slagord:
"Renlighed er sundhed. Arbejde er frihed."
"Alle får deres del."
"En lus er døden." Hvad er en SS-soldat?
Hver lejr har en overraskelse såsom et symfoniorkester.
En zoologisk have.
Selv drivhuse, hvor Himmler dyrker sarte planter.
Der er Goethes eg i Buchenwald, som lejren er bygget omkring.
Et midlertidigt børnehjem, hvor der konstant er nye børn.
En barak for handicappede.
Virkelighedens fredfyldte landskab måtte føles som en fjern fortid-
- som ikke var så fjern, men for fangerne var det en drøm.
De hørte til i en lukket verden omgivet af vagttårne-
-hvorfra soldater overvågede lejren-
- og slog ihjel uden grund og af kedsomhed.
Alt er en undskyldning for straf og for ydmygelser.
Appellerne varer i timevis.
En uredt seng er 20 stokkeslag.
Man må ikke gøre Guderne vrede. De har galger og offerpladser.
I en gård ved barak nummer 11 foretager man henrettelser.
Den tykke mur standser kuglerne.
Fra slottet Hartheim afgår der busser med dødsdømte passagerer.
Der er sorte transporter om natten med ukendte skæbner.
Men mennesket er sejt.
Når kroppen ikke vil mere, tager hjernen over.
Man laver skeer og dukker, som man gemmer, og uhyrer...
Æsker.
Nogle skriver breve og tager notater.
Man træner sin hukommelse med drømme.
Man tænker på Gud.
Man organiserer sig politisk og slås om at bestemme i lejren.
Man tager sig af sine medfanger. Man deler sin madration.
Som en sidste udvej fører man dem til sygebarakken das Revier.
De, som nærmer sig denne dør, håber på en rigtig seng-
-men risikerer en dødelig kanyle.
Der er kun lidt medicin, og forbindelserne er af papir.
En universalsalve bliver brugt til alle sår og sygdomme.
Det sker også, at de syge spiser forbindingerne.
Alle ligner hinanden til sidst. De dør uden alder og med åbne øjne.
Der findes en kirurgisk afdeling, som næsten ligner en rigtig klinik.
En SS-læge.
En uhyggelig sygeplejerske.
Man foretager unødvendige operationer og amputationer.
Eksperimentale forsøg.
Både kapoer og SS-kirurger kunne øve sig.
De store kemiske fabrikker sender giftige produkter-
-eller lader fangerne teste dem.
Visse forsøgspersoner overlever. De bliver kastrerede.
Eller brændt med fosfor.
Mange får ar for livet, selvom de vender hjem.
Administrationen beholder fangernes legitimation ved ankomsten.
Lange lister med navne på 22 nationaliteter.
Der er hundredvis af arkiver og registre.
De døde er streget over.
Det er fangerne selv, der holder regnskabet-
- under kapoernes skarpe opsyn. De står over alle andre fanger.
De har eget værelse, hvor de kan oplagre proviant og tage imod besøg.
Lejrkommandanten bor i en villa, hvor konen fører et familieliv-
- og et selskabsliv som i enhver anden garnison.
Hun keder sig måske en smule. Der er ingen ende på krigen.
Kapoerne har adgang til et bordel-
- med velnærede, men dødsdømte kvinder.
Nogle gange bliver en bid brød smidt ud ad vinduet.
Man har altså skabt en hel by med sygehuse, bordeller, boligblokke-
-og forbavsende nok et fængsel.
Man kan kun forestille sig, hvad der foregår derinde.
Man kan hverken stå eller ligge ned-
- og fangerne bliver torteret i flere dage ad gangen.
Gennem lufthullerne hører man dem skrige.
1942.
Himmler kommer på besøg. Man vil øge produktiviteten.
Han overlader det tekniske til andre og tager sig af udryddelsen.
Man studerer tegninger...
og bygger modeller. Bygningerne opføres af fangerne.
Et krematorium kunne godt ligne et idyllisk postkort.
I dag bliver turister fotograferet ved siden af det.
Der deporteres nu over hele Europa.
Togene farer vild, standser længe og bombarderes ofte inden ankomst.
Døden har allerede udvalgt nogle.
De andre bliver sorteret.
Til venstre de arbejdsdygtige og til højre...
Disse billeder bliver taget kort før en henrettelse.
Det skal gå hurtigt, så man bestiller Zyklon B.
Gaskamrene ligner en ganske almindelig barak.
De nyankomne bliver modtaget i et slags bruserum.
Dørene bliver lukket.
Man observerer.
Det eneste spor, som er efterladt, er disse kradsemærker i loftet.
Selv betonen er sprækket.
Da krematorierne ikke slår til, brænder man kroppene.
Men de nye ovne kan klare flere tusind lig om dagen.
Alt bliver gemt.
Her ser vi nazisternes krigsforråd og deres kornkammer.
Det her er kvindehår.
For 15 pfennig per kilo fremstiller man stof af det.
Af knogleresterne...
gjorde man forsøg på at lave gødning.
Og af kroppene... Det er utænkeligt.
Med kroppene forsøger man at fremstille sæbe.
Og af huden...
1945. Lejren vokser sig større. Her bor nu 100.000 mennesker.
Der er fyldt, og industrien bruger nu fangerne som arbejdskraft.
Fabrikkerne har deres egne lejre:
Steyr, Krupp, Heinkel, I.G. Farben og Siemens.
Göring udnytter denne ressource. Nazisterne kan vinde krigen.
Lejrene er en del af økonomien, men det går nedad.
Man mangler kul til krematorierne og brød at spise.
Gaderne fyldes med døde kroppe. Tyfussen raser.
Så åbner de allierede dørene.
Alle dørene.
Fangerne kan ikke forstå det. Er de befriet?
Kan de leve et almindeligt liv?
"Jeg er uskyldig", siger kapoen.
"Jeg er uskyldig", siger officeren.
"Jeg er uskyldig."
Hvem er så den skyldige?
I dag er massegravene fyldt med sumpet vand.
Det er lige så koldt og dunkelt som vores minder.
Krigen er døset hen, men den holder et årvågent øje.
Græsset vokser atter frem på appelpladserne ved barakkerne.
Lejren er forladt, men truslen ligger i luften.
Krematoriet bruges ikke mere. Nazisternes metoder er umoderne.
Ni millioner blev udryddet her.
Hvem står nu i vagttårnet og advarer os om nye bødler?
Ser de anderledes ud end os?
Blandt os findes der kapoer, lejrkommandanter og angivere.
Mange troede ikke på det eller kun nogle gange.
Vi betragter ruinerne, som om uhyret ligger begravet under murbrokkerne.
Håbet genopstår lige så langsomt, men tiden kan ikke slette sårene.
Vi vil tro på, det er en svunden tid og en forsvundet nation.
Vi vil ikke se os omkring og ikke høre de uophørlige skrig.
Rikke Schultz www.btistudios.com